Шевченко й чай

Сьогодні святкуємо народження не тільки пророка нації, а й дуже живої, дуже земної, дуже цікавої людини — Тараса Шевченка.

У школі нам часто показували його лише як кріпака, солдата на засланні, страдника в кожусі. І це, звісно, частина правди. Але не вся правда. Бо Шевченко був ще й людиною міста, салонів, дружніх компаній, розмов, смаку й стилю. У Петербурзі він умів бути своїм серед освіченого товариства, любив добре вдягатися, цінував естетику побуту і дуже добре знав смак довгих вечорів за чаєм. Про його любов до чаю прямо говорять і щоденник, і спогади сучасників. (uk.wikisource.org)

У щоденнику Шевченко кілька разів згадує чай не як дрібницю, а як частину настрою, дружби й щоденного ритуалу. Ось кілька дуже живих рядків:

«…раюю тепер ранками в розкошах повної самітности і навіть пю чай, правда не геть-то добрий, але все-ж таки чай». (uk.wikisource.org)

«…пили чай, цитринівку…» (uk.wikisource.org)

«…доки закипить чайник…» (uk.wikisource.org)

А ще він занотував майже ідеальний образ самовара як двигуна бесіди й натхнення:

«От самовар, так той своїм сичанням підбиває до дїяльности». (uk.wikisource.org)

І далі — ще краще:

«…він загадує подати єму не самоваря, а натхнення…» (uk.wikisource.org)

Тобто чай у Шевченковому світі — це не просто напій. Це сцена для розмови, дружби, читання, суперечки, пам’яті.

І так, у пізніших спогадах друзів з’являється ще одна дуже людяна деталь: Шевченко любив чай із ромом — настільки щедро, що йому жартома казали: «не ром з чаєм, а чай з ромом». Ця фраза відома зі спогадів сучасників, а не з його щоденника, і саме так її чесно й варто подавати. (Litopys)

Тепер про сам чай. Якщо говорити історично точно, то в Шевченковому Петербурзі пили переважно китайський чорний чай, який ішов у Російську імперію сухопутною торгівлею з Китаю. У XIX столітті в Росії особливо цінували міцні китайські чорні чаї, а також різні суміші для російського ринку; пізніше великої популярності набули й чайні поставки з Ханькоу. Але важливий нюанс: кемуна (Keemun/Qimen) за життя Шевченка ще не було, бо цей чай з’явився лише близько 1875 року, вже після його смерті в 1861-му. Тож “зварити кемун по-шевченківськи” — гарна сучасна стилізація, але не історична реконструкція. Ближче до епохи були б souchong, congou, bohea або добрий сучасний китайський чорний чай у цьому профілі. (Alimentarium)

Як той чай заварювали? Не “одразу в чашку”, а часто через міцну концентровану заварку. На самовар ставили маленький чайник із дуже насиченим настоєм — заваркою, а тоді в склянці чи чашці розводили її окропом із самовара до потрібної міцності. Саме тому чай легко ставав і напоєм для довгих розмов, і майже конструктором: комусь міцніше, комусь м’якше, комусь із цукром, комусь із лимоном, комусь — із ромом. (Alimentarium)

Тут цікава паралель із турецьким способом: у çaydanlık теж роблять окремо концентрат і окремо гарячу воду, а потім змішують у склянці. Це не буквальний “метод самовара”, але логіка дуже схожа: спершу сильна база, потім розведення під себе. Саме тому вдома цю стару імперську манеру досить добре імітує френч-прес. (Tami Gourmet)

Як зробити це у френч-пресі майже “самоварно”:

Насип 10–12 г міцного китайського чорного чаю на 350 мл води.

Залий водою 95–98°C.

Настоюй 6–8 хвилин — довше, ніж для звичайної чашки, бо тобі потрібен концентрат.

В окремий склянний келих або чашку налий приблизно третину цієї міцної заварки.

Долий окропу до смаку.

Додай цукор.

І вже потім — темний ром.

Мій “шевченківський” рецепт, уже не музейний, а смачний:

120 мл дуже міцної чорної заварки

40–50 мл окропу

30–50 мл темного рому

1–2 ч. л. цукру

Якщо хочеш ближче до легенди, а не до поміркованості — можна дійти й до 60 мл рому, але твої 80 мл — це вже справді радше “ром із чаєм”, і саме в цьому є певна шевченківська іронія. На роль чаю я б узяв міцний китайський чорний з деревним, димним або винним профілем — щось у бік souchong / congou-подібного характеру, а не сучасний легкий ароматний кемун, якщо хочеться історичнішого відчуття. (Litopys)

І ще одна важлива річ. Самовар справді має сильний іранський слід — але не як безсумнівне “місце народження” класичного самовара, а як простір, де ця річ стала своєю. Дослідники і музеї зазвичай ведуть класичний самовар до Росії XVIII століття, передусім до Тули. Водночас є праці про шлях російського самовара в Іран, де він у XIX столітті так вкорінився, що став частиною вже іранської чайної культури; місто Боруджерд навіть відоме як один із центрів іранського самоварного ремесла. Тож коректніше казати не “самовар — іранський винахід”, а “самовар має складну трансрегіональну історію: російське оформлення форми, але потужне іранське життя й локальне переосмислення”. (Association for Iranian Studies)

Треба декомунізовувати не тільки пам’ятники й назви вулиць. Треба декомунізовувати й сам образ Шевченка. Повертати собі не бронзового ідола, не лише мученика з підручника, а людину: сильну, стильну, гостру, компанійську, з живими звичками, живим смаком і живим голосом.

Шевченка, який знав, що добре слово, добра компанія і міцний чай — це теж форма свободи.